SUURED EBAMEELDIVUSED
See on ema.
See on isa.
See on kass.
See olen mina.
See on Kolja.
See on Kapa.
Ja ongi kogu minu perekond.
Täna kogu pere nutab, mind see täitsa nõutuks võtab.
Mis meil toimus, kõigest sellest räägin teile nii, kuis saan:
kuidas nemad ise sellest omavahel räägivad.
Esmalt Kolja - nii ma soovin! Kui ta oli väike veel,
kõigist hullem oli koolis - õppimiseks tõrkus meel.
Räägiti: ta kõik lõi sassi, ei istund hetke tooli peal.
Öeldi: Koljat klassist klassi kõrvupidi veeti seal.
Kümnendasse jäi ta kinni.
Pere otsus: võtta mingi
range erapedagoog, kes ta lävest üle toob.
Kolja veeti läbi. Isa, onu Vasja, ema, Kapa:
koos mõttetööle andsid takka - kelleks meie Kolja hakkab.
Otsustati: tehasesse, sinna ta ei lähe mitte.
Puhata tal lubati, siis instituuti lähebki.
Kolja leidis - see on mõnus, instituudis oleks hea!
Katsetel kuid läbi põrus, maandus isa kaela peal.
Koljat rassimas nüüd näeb: ta isa taskuid tühjaks teeb.
Kui tööle läheks iga päev, pubisse viib Koljat tee.
Tantsu lüüa seal ta tahab, loobib tuulde isa raha.
Maki ostnud on see mees ja nüüd tal habegi on ees.
Ema ütleb, et ta veel - viina joob kui voorimees.
Aga nüüd ma räägin Kapast. Tas rohkem emast on kui papast.
Kapa on meil kena kuju, tal pole vaja teha tööd,
õppimiseks pole tuju: Kapa niigi läbi lööb.
Nõnda seda ema arvab: üks unistus kõik mured korvab.
Meie Kapa nagu maalil, kõik, mis soovib, kätte saab.
Härrasmehe välja raalib, ruttu tema naiseks saab.
Nii, kui sõbratar tal Niina, nii, kui sõbrakene Nelli:
niisiis - leidsid Nelli-Niina hüppe pealt soliidse selli.
See Kapal kuidagi ei õnnestu
ja ema hirmsasti on õnnetu.
Ütleb ta, et Kapal peas ainult riidehilbud reas.
Ainult hilbud, tants on meeles, vaid romanss, kõik võõras keeles.
Kuid leidus mees, kes talle sobib, soliidne, tõeline - see kosib.
Kukkus ta kui taevast maha, Kapast sammu ei jäänud taha.
Temake kui talle loodud, kaotas pea, see ohvriks toodud.
See on Kapa edu, õnn. Ta armastatu "suveonn".
Siin uksed kõigile on valla,
siin raha nii, et kanalgi peenraha nokast ei läe alla.
Ta Kapale kui kaunis uni, tõelist elu ta nüüd näeb.
Riietab kui tsaaritari, palves kokku paneb käed:
"Sind läbi elu kätel kannan!"
Alt ta vedas isa, ema - mees ei pidand lubadusi.
Möödus kuu ja naise tema välja viskas, jalga lasi.
Tuli vaesekesel Kapal kaela langeda me papal.
Papal kukil kogu pere, üle jõu ta pingutas.
Nii ta pisut vasakule osa kaupa sokutas.
Külmkapid läksid oma teed, kuid siis leiti jäljerida.
Nüüd hirm on papal silme ees, et puhastus viib kongi teda.
Papa hästi teab, et oht tal - see asetäitja häbita,
kes tahab tema töökohta isaga koos neelata.
Pole seni söönud ära, arusaamatu, mispärast?
Ta laimu valab: tilk, tilk, tilk, ja õõnestab iga silmapilk.
Nüüd tõelist palet ilmutas, kontrolliga ta isa mürgitas.
Et vältida skandaalikolli tuli papal määrida kontrolli.
Ütles isa - kui kontrollil kätt määrida, süüst mööda võib ta vaadata.
Ilmselt isa määrimises polnud osav sell: silmi kinni pigistamast keeldus see kontroll.
Isa peitis kiirelt nüüd mustad kohad oma rüüs.
Isa oli õudselt närvis, kuid siis loobus, muutis värvi,
kiitis kõigile vaid takka, end välja keerutama hakkas,
kuid keerutas, kui palju tahes, ei õnnestunud: lootus lakkas.
"Ja nüüd," siis ütles meie Kapa, "läheb istuma ta igatahes."
Sõimavad kõik naabrid meid, neist onu Fedja vihaseim:
külge kleepis nimesildid, ütleb - oleme kõik parasiidid!
Naabrilt küsisin ma veel: "parasiidid", kes on need?
Selle peale naaber mulle andis vastuse.
See on Kolja, see on Kapa, see on mamma, see on papa.
Minu perekond on see, peale kassi, minu ka.
Ongi kõik, küll näeme veel!
Jutustas Pastella